Чи багато треба людині для щастя?
«Як кому, — скажете ви. – Одному вистачить мінімуму, іншому мало максимуму».
Але передовсім для того, щоб почуватися спокійним і впевненим, необхідне житло. Бажано – комфортабельне. З усіма комунальними вигодами, присадибною ділянкою, високим парканом.
Виявляється однак, що не завжди все це – запорука благополуччя. В Ковелі та й навколишніх селах є чимало людських осель, які виглядають добротно, благоустроєно, по-європейському, але в яких ніхто не живе. Колись задумався: а чому так, в чому причина? Трохи знаючи власників цього житла та їх біографії, приходжу до висновку: на них і їх маєтках тяжіють людські прокляття.
Так, так – саме прокляття. Комусь господар не вгодив у вирішенні побутових питань, другим – не допоміг у важку хвилину, третім – зробив зло, яке згодом повернулося бумерангом.
х х х
…Неподалік Ковеля височить будівля на два чи навіть три поверхи. Довкола – просторе подвір’я, декоративні і плодові дерева, кущі смородини, малини, агрусу. Як кажуть, живи і тішся.
Але не живуть: будинок стоїть пусткою, відлякує своїм похмурим виглядом. Якось поцікавився в сусідів: «А де ж господарі?». Ті, не дуже бажаючи вести розмову, сказали: «Господар помер, а дружина виїхала за кордон». Стало цікаво, а чому ж не продали будинок? Трохи помовчавши, мої співрозмовники стиха мовили: «Непокупний він». — «Як непокупний? Що це значить?» — «Проклятий дім. Ніхто не хоче його купувати».
Я не втримуюсь і продовжую «допит». Виявляється, господар колись займав високу посаду. А де висока посада, там, як правило, могоричі, жінки, щедрі застілля. Одного разу господар, добряче погулявши, взявся підвозити сусідку по застіллю додому. Пора була пізня – третя година ночі. Позаяк випив добряче, не особливо слідкував за дорогою. В темряві не помітив велосипедиста і збив його. З місця пригоди втік.
Але знайшлися люди, котрі бачили пригоду і зателефонували, куди слід. Оскільки господар був знаним і авторитетним, справи «замнули» і закрили за недостатністю доказів. Однак дружина вбитого не заспокоїлась і почала писати скарги в різні інстанції. Звичайно, звідусіль їй надходили відписки. Мовляв, справу закрито, оскарженню не підлягає.
Не добившись справедливості, жінка одного дня увірвалась в оселю вбивці свого чоловіка. Господарі були вдома. Що вони вислухали з вуст вдови, неможливо передати словами. Виливши весь свій гнів на чоловіка і жінку, потерпіла на закінчення сказала:
— Я проклинаю вас обох. Ви не матимете щастя у житті. І в будинку цьому добра не буде. Будьте навіки прокляті!
Сказала і пішла геть. Господарі особливого значення словам цим не надали. Багато чого може наговорити навіжена баба. Головне – вини чоловіка не доказано, посаду збережено. А решта дрібниці.
Проте з’ясувалося, що прокляття вдови було не просто словами. З часом у господаря виявили онкозахворювання, лікування не допомогло, і він у муках помер. Син зв’язався з бандою злодюг і наркоманів й потрапив за грати. Дочка втопилася в морі, відпочиваючи там з черговим кавалером.
Дружині не залишилося нічого іншого, як продати будинок і виїхати за кордон. Однак, знаючи про трагедію сім’ї і прокляття вдови (нічого немає таємного, що б не стало явним), ніхто той дім і не купив. Довелося брати кредит у банку і вирушати світ за очі.
Де зараз та жінка і чи жива нині, ніхто не знає до сих пір.
Михайло КУЗЬМУК.
![будинок](upload/images/22062023/73bc75a7400c7d0dd4258638d79944a0.jpg)
Чи багато треба людині для щастя?
«Як кому, — скажете ви. – Одному вистачить мінімуму, іншому мало максимуму».
Але передовсім для того, щоб почуватися спокійним і впевненим, необхідне житло. Бажано – комфортабельне. З усіма комунальними вигодами, присадибною ділянкою, високим парканом.
Виявляється однак, що не завжди все це – запорука благополуччя. В Ковелі та й навколишніх селах є чимало людських осель, які виглядають добротно, благоустроєно, по-європейському, але в яких ніхто не живе. Колись задумався: а чому так, в чому причина? Трохи знаючи власників цього житла та їх біографії, приходжу до висновку: на них і їх маєтках тяжіють людські прокляття.
Так, так – саме прокляття. Комусь господар не вгодив у вирішенні побутових питань, другим – не допоміг у важку хвилину, третім – зробив зло, яке згодом повернулося бумерангом.
х х х
…Неподалік Ковеля височить будівля на два чи навіть три поверхи. Довкола – просторе подвір’я, декоративні і плодові дерева, кущі смородини, малини, агрусу. Як кажуть, живи і тішся.
Але не живуть: будинок стоїть пусткою, відлякує своїм похмурим виглядом. Якось поцікавився в сусідів: «А де ж господарі?». Ті, не дуже бажаючи вести розмову, сказали: «Господар помер, а дружина виїхала за кордон». Стало цікаво, а чому ж не продали будинок? Трохи помовчавши, мої співрозмовники стиха мовили: «Непокупний він». — «Як непокупний? Що це значить?» — «Проклятий дім. Ніхто не хоче його купувати».
Я не втримуюсь і продовжую «допит». Виявляється, господар колись займав високу посаду. А де висока посада, там, як правило, могоричі, жінки, щедрі застілля. Одного разу господар, добряче погулявши, взявся підвозити сусідку по застіллю додому. Пора була пізня – третя година ночі. Позаяк випив добряче, не особливо слідкував за дорогою. В темряві не помітив велосипедиста і збив його. З місця пригоди втік.
Але знайшлися люди, котрі бачили пригоду і зателефонували, куди слід. Оскільки господар був знаним і авторитетним, справи «замнули» і закрили за недостатністю доказів. Однак дружина вбитого не заспокоїлась і почала писати скарги в різні інстанції. Звичайно, звідусіль їй надходили відписки. Мовляв, справу закрито, оскарженню не підлягає.
Не добившись справедливості, жінка одного дня увірвалась в оселю вбивці свого чоловіка. Господарі були вдома. Що вони вислухали з вуст вдови, неможливо передати словами. Виливши весь свій гнів на чоловіка і жінку, потерпіла на закінчення сказала:
— Я проклинаю вас обох. Ви не матимете щастя у житті. І в будинку цьому добра не буде. Будьте навіки прокляті!
Сказала і пішла геть. Господарі особливого значення словам цим не надали. Багато чого може наговорити навіжена баба. Головне – вини чоловіка не доказано, посаду збережено. А решта дрібниці.
Проте з’ясувалося, що прокляття вдови було не просто словами. З часом у господаря виявили онкозахворювання, лікування не допомогло, і він у муках помер. Син зв’язався з бандою злодюг і наркоманів й потрапив за грати. Дочка втопилася в морі, відпочиваючи там з черговим кавалером.
Дружині не залишилося нічого іншого, як продати будинок і виїхати за кордон. Однак, знаючи про трагедію сім’ї і прокляття вдови (нічого немає таємного, що б не стало явним), ніхто той дім і не купив. Довелося брати кредит у банку і вирушати світ за очі.
Де зараз та жінка і чи жива нині, ніхто не знає до сих пір.
Михайло КУЗЬМУК.
Залишити коментар